Годишњак Катедре за српску књижевност са јужнословенским књижевностима
Филолошки факултет Универзитета у Београду
МОДЕРНИЗАМ ПОД ЛУПОМ: ПОЕТСКО КРИТИЧКА ПРЕИСПИТИВАЊА ЈЕДНОГ ВЕКА (Јелена Панић Мараш, Поетскокритички модернизам,Службени гласник, Београд, 2023, 247 стр.)
Сва права задржана (c) 2026 Годишњак Катедре за српску књижевност са јужнословенским књижевностима https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЈЕДНА СТАРМАЛА КЊИГА (Недељка Бјелановић, Андрић и авангарда, Београд: Институт за књижевност и уметност, 2025, 155 стр.)
У СНУ СЕ СНИЛО, А НА ЈАВИ НЕ ВИЂЕЛО! (Снови, пророчанства и измењена стања свестиу фолклорним жанровима. Ур. Смиљана Ђорђевић Белићи Немања Радуловић. Београд: Институт за књижевностии уметност, 2024, 377 стр.)
НА ИЗВОРУ ЖИВЕ (ИНТЕРПРЕТАТИВНЕ) ВАТРЕ (Јован Делић, Ходочашћа уз Усправну земљу.Архипелаг, Београд, 2024, 266. стр.)
(НЕ)СКРИВЕНА АМЕРИКА У РОМАНУ КОМО СРЂАНА ВАЉАРЕВИЋА
У оквиру овог рада биће интерпретирана досад неистражена фигура Америке као глобалне капиталистичке велесиле у роману Комо Срђана Ваљаревића. Већ у самом наслову овог романа помаља се назив северноиталијанског језера и града Комо као пресудан за одредницу хронотопа романа, док у сенци тумачења остаје стипендија Рокфелерове фондације као његова мотивациона окосница и Вила „Сербелони” као простор америчког културног утицаја. Отуда су интерпретативне могућности за сагледавање односа између наратора, маргиналца југословенског порекла, и америчког, Западног утицаја у кључу рансијеровски схваћене политике књижевности и постколонијалне теорије остале неискоришћене. Намера овог истраживања је да методом помног читања (close reading) и кроз призму поменутих теорија размотри (не)скривену фигуру Америке у стожерном делу опуса Срђана Ваљаревића, роману Комо, који заузима значајно место и у оквиру целокупне савремене српске књижевности.
ГОТСКА ИМАГИНАЦИЈА У АНДРИЋЕВИМ ПРИПОВЕТКАМА
У раду се анализирају конститутивни чиниоци готске фикције Иве Андрића. Готски хронотопи, мотиви, сликовност и јунаци јављају се у појединим његовим приповедачким остварењима, творећи целовите готске наративе (Жена од слонове кости, Екскурзија) или приповести са елементима готика (За логоровања). Испитиван је начин њиховог уобличења, њихова функција, ефекти, психолошке и идеолошке импликације, а закључено је и понешто о позицији коју ови готиком инспирисани фикционални светови заузимају у Андрићевом приповедачком опусу.
ЕГЗИЛ У РОМАНУ ЗИМСКО ЉЕТОВАЊЕ ВЛАДАНА ДЕСНИЦЕ
Први роман Владана Деснице Зимско љетовање препознат је већ у време објављивања као значајно књижевно остварење. Једна од кључних тема која, како ће се показати, утиче на кретање нити приповедања у овом роману је питање егзила. Однос између града и села, који је раније редовно уочаван у вези са Десничиним романом, заправо се препознаје као однос између егзиланата и не-егзиланата. Судбина егзиланата је битно место чију важност треба уочити. Егзил у Зимском љетовању пролази кроз неколике фазе: егзиланти најпре напуштају простор трауме, селе се и проналазе за себе други простор у који желе да сместе своју егзистенцију, међутим, у коначном, и тај, као и сваки простор, испоставља се као место сталне и отворене трауме које потврђује коначност бездомности. Изгнаници формирају нове фантазме; када се сусретну са немогућношћу прилагођавања, покушавају да се отргну, оду и побегну, али се изнова суочавају са истином егзила коме нема краја. Исписујући биографију егзиланта, Зимско љетовање, седамдесет пет година по објављивању, остаје једно од кључних места модернистичке књижевности.
ПОСТМОДЕРНИ ПОСТУПЦИ У РОМАНУ ПЕПЕО, ПЕНА, ШАПАТ МИЛИСАВА САВИЋА
Овај рад се бави постмодерним поступцима у роману Пепео, пена, шапат које сагледава са становишта модерне наратологије. У раду су аналаизиране типичне карактеристике постмодерне прозе и њихова функција у овом роману са посебним акцентом на жанровској флуидности, аутофикцији, интертекстуалности, одређењу романа као историографске метафикције, постмодерној пародији, аутореференцијалности, питању прерушавања и мијењања идентитета повезаним са идејом карневализације. Кориштен је и компаративни приступ у односу на роман La sans Pаreille, како би се боље сагледала његова стваралачка поетика. Поред најочигледније интертекстуалне везе са дјелима Милоша Црњанског, уочене су и интертекстуалне везе са грчком митологијом, српском народном поезијом, Дантеовом Божанственом комедијом и Бокачовим Декамероном. Наглашен је пародијски однос не само према књижевним и историјским дискурсу, него и према другим облицима умјетничког стварања. Посвећена је пажња и ауторској игри са текстом, читаоцем, па и самим ликовима. Један од Савићевих честих мотива прерушавањa (мијењањa идентитета и скривањa) присутан је и у овом роману. Мотив прерушавања аутор повезује са бахтиновском карневалском структуром јер сјетно путовање кроз најважније животне тренутке треба употпунити карневалским смијехом.
,,ПИЕТАˮ ИВАНА В. ЛАЛИЋА: ЕКФРАЗА ВИЗУЕЛНОГ МОДЕЛА И ПОХВАЛА ВИЗУЕЛНЕ УМЕТНОСТИ
У раду посвећујемо пажњу песми ,,Пиета” из песничке збирке Писмо (1992) Ивана В. Лалића. Песми није посвећена нарочита пажња у досадашњој науци, с изузетком неколиких вредних студија, на чије се идеје надовезујемо. Наш главни фокус представља истраживање природе Лалићевих стихова кроз призму различитих теорија екфразе. Темеље интерпретацији поставља теорија екфразе визуелног модела (Тамар Јакоби). Примењујући, али и преиспитујући претпоставке теоријâ Леа Шпицера, Марија Кригера, Венди Стајнер, Џејмса Хефернана, Тамар Јакоби и других, и спајајући наизглед противречне теоријске импликације, анализирамо однос дескриптивности и наративности, статичности и динамичности, простора и времена, те видљивог и невидљивог у Лалићевој песми. Остварујемо и нужни интердисциплинарни дијалог с историјом уметности, хришћанском иконографијом и визуелним представама сугерисаним насловом песме, то јест pietà композицијама, које доводимо у везу с привилегованим темама и мотивима Лалићеве поезије – Богородицом и љубављу. Ослањајући се на дуговеку традицију тумачења односа између књижевних и визуелних уметности, закључујемо да Лалићева ,,Пиета” не дозвољава свођење на било који теоријски оквир без остатка – средства на којима почива откривају да она представља својеврсну вербалну похвалу визуелне уметности о којој пева.
ЗАШТО ЊЕГОВАНИ УМИРУ ОД ИСТОРИЈЕ? Прилог театралици циркуса у Златном руну
Рад настоји да укаже на, са једне стране, специфичан структурално-композициони оквир и, са друге стране, иманентну театралност бића Пекићевог Златног руна. У први план се истиче организованост породице Његован-Турјашких у микротеатралну заједницу – породични театар. Скреће се пажња на фундаменталност његованског creda бити-глумити и на знаковиту подређеност вољи дидаскалија. Разматра се симболика круга у контексту одређења циркуског жанра, али и семaнтика породичног циркуса. Анализира се природа историјске репетитивности и самерава однос концептуализације времена у историји и миту.
ЖЕНСКИ ЛИКОВИ У РОМАНУ ВРЕМЕ СМРТИ ДОБРИЦЕ ЋОСИЋА
Јунакиње романа Време смрти смештене у просторни и временски оквир Првог светског рата и хронотоп Србије с почетка двадесетог века и представљају огледало националних и породичних односа. Основна тема дела, Први светски рат, доводи до снажних психолошких промена у животима жена, видљиво у њиховим интимним исповестима, методом унутрашњег говора писац је показао положај и улогу жене у породици и ширем социјалном окружењу. Нагласак је стављен на интимни свет јунакиња, који у наративном смислу говори о позицији појединца у друштву, док се принцип женског, на који је указао Добрица Ћосић у овом роману односи пре свега на женину биолошку улогу, мајке, њене брижности и посвећености породици, као и на женину љубав према вољеном бићу.
ПРИПОВЕТКА „ГОСТ” ДРАГОСЛАВА МИХАИЛОВИЋА И АЛБЕРА КАМИЈА
У раду се бавимо приповетком „Гост” из прве књиге Драгослава Михаиловића, Фреде, лаку ноћ (1967). Приповетка је настала као варијација на истоимену приповетку Албера Камија из збирке Изгнанство и краљевство (1957). Михаиловићев „Гост” објављен је у више верзија – први је публикован 1959. у Летопису Матице српске – па у тумачењу пратимо и разлике међу верзијама. Поређењем са Камијевим предлошком показујемо да је рана проза Драгослава Михаиловића дубоко уткана у модернистичке токове, као и да одређеним аспектима антиципира постмодерну.
ПРОЗА У ТРАПЕРИЦАМА У КЊИЖЕВНОСТИ ЈУГОСЛОВЕНСКИХ МАЂАРА: МЕМОАРИ ЈЕДНОГ МАКРОА ЛАСЛА ВЕГЕЛА
У овом раду ће се разматрати допринос Ласла Вегела модернизацији израза мањинске мађарске у оквиру заједничке југословенске књижевности. С тог аспекта, анализираће се његов роман Мемоари једног макроа, тј. његов наратив за који ће се износити докази да је прави егземплар прозе у траперицама. „Одјек” ове свјетски популарне стилске формације налазимо у већини југословенских књижевности шездесетих и седамдесетих година прошлог вијека. Александар Флакер, аутор одреднице проза у траперицама (jeans prose), објединио је под једним именом спорадичне појаве у европској и свјетској књижевности са младим приповиједачем у центру нарације, примијетивши у њима велики број сличности: ich-форму, жаргон, бунт, „цивилизацијске комплексе”, оспораватељски однос младих према свему што чини свијет одраслих, генерацијску повезаност, небиографичност и непоучност. То су одлике и романа који анализирамо. Даљом анализом дијегезе, тј. фикционалног свијета Мемоара једног макроа, покушаћемо да докажемо његову самосвојност преко закључака о иновативности Бубовог лика, помоћу којег је изграђен можда и најважнији савремени роман мањинске мађарске књижевности у бившој Југославији.
ПЕРСПЕКТИВЕ ПРАВДЕ: НАРАТОЛОШКО ЧИТАЊЕ ПРИПОВЕТКЕ „ПРАВДА” ВЛАДАНА ДЕСНИЦЕ
Рад анализира приповетку „Правда” Владана Деснице као наратолошки и филозофски комплекс, у којем се питање истине и правде преиспитује кроз перспективу приповедања. Примењујући Бахтинову методологију и појмове савремене наратологије (фокализација, хронотоп, метасвест), рад показује да је „Правда” више од кратке приче – она је модел размишљања о природи моралног суда и о границама људског сазнања. Анализа открива тројство наративних улога (приповедач, двојник, читалац) које конституишу полифони дијалог о правди. Десничин хомодијегетички приповедач, који у себи спаја посматрача и аналитичара, постаје алегорија ствараоца и савремени метафорички судија стварности. Поређење са Куросавиним филмом Рашомон и Бабајином адаптацијом „Правде” (1966) истиче мотив релативности истине и моралне неодредивости, као и филмичност Десничиног прозног израза. У закључку се истиче да се у „Правди” правда појављује у три облика – субјективна, колективна и божанска – те да се истинита правда достиже једино херменеутичким продором у контекст.
О ХАПТИЧКОЈ ТЕЛЕСНОСТИ У ДНЕВНИКУ О ЧАРНОЈЕВИЋУ
Циљ овог рада је да се сложена субјективност наратора романа Дневник о Чарнојевићу расветли из аспекта телесности, и то с посебним фокусом на телесно искуство које настаје у оквирима хаптичког сензорног модалитета. Намера нам је да у приповедачу Дневника разоткријемо хаптички телесни идентитет, односно перципијента у коме се стичу и диференцирају осетљивост коже (тактилни сензитивитет, термоцепција и ноцицепција), кинестетичка осетљивост, проприоцепција и вестибуларни осећај. Не губећи из вида комплексност удвајања у личности приповедача, ни непрекидну смену индивидуалне и колективне перспективе у приповедању, анализа хаптичке телесности би нас водила ка неколицини увида. Пре свега, указали бисмо на важност ове врсте сензорног искуства тела у дефинисању и обликовању субјективности приповедача, а затим и на непосредно деловање хаптичких импулса тела у стварању литерарног текста. Један од циљева истраживања је и телесно приближавање Првог светског рата, сагледавајући га као per se телесно питање и сензорну праксу кроз хаптичку перцепцију наратора текста ‒ додир, постуру (држање и равнотежу), телесни положај, покрет, као и доживљаје телесног тремора, малаксалости, бола, свести о деформацији, падању и умирању тела. Мапирањем хаптичких импресија, заступљених и у интерсензорној интеграцији, у књижевном тексту се може пратити телесна генеза антимилитаристичког осећања, што би био још један од истраживачких циљева овог рада.
ЛИКОВИ БОЛЕСНЕ И/ИЛИ ЗАНЕМАРЕНЕ ДЕЦЕ У ШКОЛСКОЈ И ДОМАЋОЈ ЛЕКТИРИ ЗА ОСНОВНУ ШКОЛУ
Предмет истраживања представљају књижевна дела из школске и домаће лектире за основну школу у којима се као главни или споредни ликови појављују болесна и/или занемарена деца. У раду се сагледава на који начин избор таквих остварења (ауторске бајке Петоро браће и Девојчица са шибицама Х. К. Андерсена, Месечев цвет Г. Олујић, репрезентативни одломци из романа Тајна жутог балона Н. Лезије, Аги и Ема и Дванаесто море И. Коларова и Покошено поље Б. Ћосића) и методичка апаратура у школским читанкама доприносе мотивисању ученика за читање и њиховом припремању за тумачење доминантних литерарних проблема као што су болест, занемареност, усамљеност, маргинализација, изолованост и друге важне социјалне теме које ученике подстичу на мисаону активност и промишљање. Анализа заступљености тематски пажљиво одабраних књижевних остварења у програмима наставе и учења и читанкама за основну школу доприноси да се стекне бољи увид о значају таквих дела за савремену наставу која тежи да код учесника наставног процеса развије емпатију, толеранцију и алтруизам.
ликови болесне и/или занемарене деце у школској и домаћој лектири за основну школу
литерарни проблеми (болест, занемареност, усамљеност, маргинализација, изолованост)
ДЕЛА ПАВЛА И ТЕКЛЕ У ДЕЧАНСКОМ ПРЕПИСУ СРЕДИНЕ XIV ВЕКА
Дела Павла и Текле издвојена су из ширег састава под називом Дела Павлова и као таква низ векова постоје као самостално дело. На основу Дела Павла и Текле Симеон Метафраст саставио је сродно дело познато као Мучење првомученице Текле, које је за сада познато једино у српскословенском Минеју за септембар из XIV века у рукописној збирци манастира Хиландара број 816. У досадашњим проучавањима Дела су углавном сврставана у апокрифе. То би ипак могло само делимично да се оправда уколико се има у виду да ликови у апокрифима имају одговарајућу паралелу у Библији. Познато је осам српских преписа Дела. Из ХIV века потичу следећи преписи: манастир Дечани, број 94 (Д), Софија, Национални историјски музеј, број 24 (М), некада је био у саставу Библиотеке Охридске митрополије са сигнатуром 3, Софија, Народна библиотека „Кирил и Методиј”, број 1039 (С), Загреб, Архив Хрватске академије знаности и умјетности, број IIIц24 (З), Цетињски манастир, број 64 (Ц). Из ХV века јесте препис који се налази у Ћоровићевој збирци Универзитетске библиотеке „Светозар Марковић” у Београду, сигнатура 30 (У). Између 1614. и 1625. године настао је препис који је данас у Народној библиотеци Србије, број 59 (Н). Из 1623. године потиче препис који је у манастиру Хиландару, сигнатура 439 (Х). Према месту настанка постоје три групе преписа: светогорска група (Ц, Х), друга, настала у крајевима данашње Северне Македоније (М, С, У) и трећа косовско-метохијска (Д, Н, З). Као најстарији међу сачуваним српским преписима, Д је сродан са осталим преписима уз мања или већа одступања. Препис Д највише је близак са преписом Н и у знатној мери са З. Велику блискост показују преписи Ц и Х. На основу међусобних разлика уочава се богата лексичка разноврсност коју су створили писари у развијеним српским писарским средиштима. У додатку се прилаже приређен текст на основу дечанског преписа.
НОВА ОСМИШЉАВАЊА РАЗВОЈА УЧЕНИЧКИХ ВЕШТИНА У НАСТАВИ КЊИЖЕВНОСТИ
Сва права задржана (c) 2024 Годишњак Катедре за српску књижевност са јужнословенским књижевностима
ФАНТАСТИЧКЕ АЛТЕРНАТИВЕ ЕНЦИКЛОПЕДИЈЕ МРТВИХ
С обзиром на Кишове негативне аутопоетичке погледе на књижевну фантастику, у овом раду се превреднује, а потом изнова тумачи фантастички проседе у његовој приповедној збирци Енциклопедија мртвих. Притом се у раду укратко одређује природа фантастичког, као и значајке ове Кишове приповедне збирке. Истраживање индуктивним путем указује на различите модусе књижевне фантастике које Киш користи (сакрална пројекција, хорор, ониризам, фантастика стварности), интерпретирајући на које начине ови модалитети у садејству са имплицитним светоназорским принципом сучељених матрица смислотворно преиначавају тзв. велике наративе, који овде репрезентују Библија, Куран, енциклопедијско знање и официјелна историја, и тотализујуће представе о свету. Поступак је, како смо показали, постмодернистички и иновативан. Њиме се пројектују нови видокрузи Кишовог стваралаштва и обогаћује српска проза друге половине 20. века.
ЈЕДИНСТВО СУПРОТНОСТИ У КОНТЕКСТУ РОМАНА КЊИГА О БЛАМУ И КАПО АЛЕКСАНДРА ТИШМЕ
Плодотворан утицај јединства супротности, као доминанте конструктивног обрасца уметничке речи Александра Тишме, анализиран је на примеру поетички репрезентативне Књиге о Бламу и Капоа. Ова два романескна остварења, у међусобном дослуху не само на плану посредовања искуства Другог светског рата, већ и у погледу владајућих мотива, стилских модела, приповедног дискурса и типа карактеризације јунака, илуструју механизам јединства супротности као књижевно-обликотворно начело. Тишмино неуморно настојање да својим прозним делима Књига о Бламу и Капо проникне у најмрачније поноре људске природе, открива нам и модеран литерарни приступ домену несвесних душевних превирања.
(Д)ОЖИВЉЕНА ЗЕМЉА: ТРАНСПОЗИЦИЈЕ КОНЦЕПТА КУЛТУРНОГ НАЦИОНАЛИЗМА У РАНИМ ЕСЕЈИМА ИСИДОРЕ СЕКУЛИЋ
Основни циљ рада јесте да се препознају и расветле начини на које се мисао о српском колективном бићу и националном усуду обликује у раној фази есејистике Исидоре Секулић, чију крајњу међу видимо у почетку Првог светског рата. Испитивањем условљености ауторкине мисли актуелним историјским тренутком, у првој целини рада настојаћемо да укажемо на конфигурисање националних и идентитетских симбола, као и сложеног односа културног наслеђа и императива времeна. Последично, друга целина биће посвећена преиспитивању омеђеног вредносног система у оквирима Првог и Другог балканског рата.
МЕТОДИКА НАСТАВЕ КЊИЖЕВНОСТИ И СРПСКОГ ЈЕЗИКА НА КАТЕДРИ ЗА СРПСКУ КЊИЖЕВНОСТ СА ЈУЖНОСЛОВЕНСКИМ КЊИЖЕВНОСТИМА ФИЛОЛОШКОГ ФАКУЛТЕТА УНИВЕРЗИТЕТА У БЕОГРАДУ
У раду се сагледава заступљеност обавезних и изборних методичких предмета и курсева на основним и мастер академским студијама Српске књижевности и језика и Српске књижевности и језика са компаратистиком на Филолошком факултету Универзитета у Београду. Указује се на мноштво разноврсних наставних метода, дидактичких принципа, облика рада и приступа који омогућују успешно припремање студената за савремену наставу српског језика и књижевности. Посебна пажња посвећује се успешним интердисциплинарним приступима, дипломским и мастер радовима и студентским пројектима који на репрезентативан начин представљају креативну, активну и продуктивну наставу на Катедри за српску књижевност са јужнословенским књижевностима Филолошког факултета Универзитета у Београду.
методика наставе књижевности и српског језика
НАСТАВНА ИНТЕРПРЕТАЦИЈА ПРИПОВЕТКЕ „ПРВИ ПУТ С ОЦЕМ НА ЈУТРЕЊЕ” ЛАЗЕ ЛАЗАРЕВИЋА УЗ ПОМОЋ ДРАМСКОГ МЕТОДА
У овом раду истражујемо могућности примене драмског метода у наставној интерпретацији приповетке „Први пут с оцем на јутрење”, фокусирајући се на технике Аугустa Боала, посебно на форум театар. Примењујући технике форум театра, ученици ће активно учествовати у анализи кључних сцена, подстичући дискусију о различитим интерпретацијама главних јунака, њихових међусобних односа и сложености идејног слоја књижевног дела. Рад ће обухватити детаљан опис примене драмских техника у настави, примере активности и закључке о томе како овај приступ може утицати на разумевање литерарних текстова. Рад ће обухватити конкретне примере активности у учионици, као што су групни рад и дискусије, и истаћи значај оваквог приступа анализи књижевног дела. У раду се конкретним примерима доказује да примена драмског метода може позитивно утицати на реализацију стваралачког, истраживачког и креативног наставног процеса у коме ће и наставник у улози активног ментора, и сваки ученик у улози мотивисаног истраживача, без обзира на здравствене, социјалне и друге препреке, моћи да се развија, учи и стиче компетецније за живот и рад у савременом друштву.
наставна интерпретација приповетке „Први пут с оцем на јутрење”
УСМЕНА ТРАДИЦИЈА И ФОЛКЛОРНА ФАНТАСТИКА У РОМАНИМА ДЕЈАНА СТОЈИЉКОВИЋА
У раду се тумаче романи Дејана Стојиљковића Дуге ноћи и црне заставе, Олујни бедем и Дукат за Лађара који тематизују дешавања на територији средњовековне Србије непосредно пред Косовски бој, у контексту декодирања удела усмене традиције и фолклорне фантастике у изградњи уметничког света Стојиљковићевих дела. Увиђањем транспонованих мотива, ликова и наративних сижеа из народне епике, посебног значаја мотива змајевитог јунака у целокупној приповести, улоге присуства митских бића из фолклора, као и архетипског слоја дела ослоњеног на косовску легенду, циљ нам је да истакнемо потенцијал усмене традиције као врела инспирације савремене књижевности у преплитању усмене и писане речи. Константе уочене у три до сада објављена дела од петокњижја најављеног од стране аутора пружиће основу за будућа тумачења романа као заокружене целине у којој усмена традиција фигурира као есенцијална градивна компонента.
У ПОТРАЗИ ЗА ТИХИМ МЕСТИМА РАДЕТА ТАНАСИЈЕВИЋА
„Постоје” (Танасијевић 2009: 64), тако почиње песма Тиха места у књизи Климатске промене (2009) Радета Танасијевића, касније прештампана у његовој књизи Салон одбијених (2014). Ова песма, међутим, неће бити укључена у књиге његових изабраних и нових песама Нестајање (2013) и Ствари око мене убрзано старе (2020) – макар не у оној форми у којој је била присутна у ранијим књигама. Уместо тога, ова песма ће у кондензованом и трансформисаном облику постати наслов једног од циклуса песама, који ће даље отворити питање о томе да ли је песник изгубио веру у постојање тихих места или је, напротив, желео да продуби ову тему и додатно јој се посвети. Танасијевић често узима наслове својих песама за наслове циклуса, што је нарочито уочљиво у његовим књигама изабраних и нових песмама (Танасијевић 2013; Танасијевић 2020). Песник, међутим, обично укључује насловну песму и у сам циклус – што, симптоматично, није случај са песмом Тиха места. Основна премиса од које овај текст полази јесте да су тиха места, идеални и донекле утопијски простори, расути по Танасијевићевој поезији, те да могу бити прикупљени, описани и анализирани у помном читању свих његових књига песама.
ДУБРОВНИК КАО ИНТИМНИ ПРОСТОР У ЗБИРЦИ ЗГРАД МИЛАНА МИЛИШИЋА
Специфичан доживљај Дубровника који препознајемо у збирци Зград Милана Милишића посматраћемо у односу на вишевековну традицију представљања Дубровника, градску архитектуру, Милишићеве узоре у песничком моделовању Града и релевантне ванлитерарне околности. Од посебног значаја издвојиће се питања идентитета песника и Града, интимних и географских граница простора и агон између песника и Града који иницира употребу одређених песничких средстава. Разматрајући шире Милишићев песнички и есејистички опус, настојаћемо да утврдимо зашто се Дубровник издваја као повлашћени интимни поетички простор у збирци Зград.